14. neděle
v mezidobí B 2024
1. ČTENÍ Ez 2, 2-5
Čtení z knihy proroka Ezechiela.
Vešla do mě síla a
postavila mě na nohy. Slyšel jsem, jak (Bůh) mluví ke mně a praví:
"Synu člověka!
Já tě posílám k synům Izraele, k odpadlému národu, který ode mě odstoupil; oni
i jejich otcové byli mi nevěrní až do dneška. Jsou to lidé drzé tváře a
zatvrzelého srdce, k nimž tě posílám. Řekneš jim: Tak praví Pán, Hospodin! A
oni - ať už poslechnou, nebo ne - je to vskutku vzpurné plemeno - musí poznat,
že byl mezi nimi prorok."
Žl 123 (122), 1-2a. 2bcd. 3-4 Odp.: 2cd
Odp.: Naše oči hledí
na Hospodina, dokud se nad námi nesmiluje.
Zvedám své oči k tobě, který trůníš na nebi. Hle, jako oči
služebníků hledí na ruce svých pánů.
Odp.
Jako oči služebnice hledí na ruce své paní, tak hledí naše
oči na Hospodina, našeho Boha, dokud se nad námi nesmiluje.
Odp.
Smiluj se nad námi, Hospodine, smiluj se nad námi, neboť
jsme přesyceni pohanou. Přesycena je naše duše výsměchem boháčů, pohanou
pyšných.
Odp.
2. ČTENÍ 2 Kor 12, 7-10
Čtení z druhého listu svatého apoštola Pavla Korinťanům.
Bratři a sestry!
Abych se pro vznešenost zjevení nepyšnil, byl mi dán do těla
osten, posel to satanův, aby mě bil do tváře. To proto, aby se mě nezmocňovala
pýcha. Kvůli tomu jsem třikrát prosil Pána, aby mě toho zbavil. Ale on mi řekl:
"Stačí ti moje milost, protože síla se tím zřejměji projeví ve
slabosti."
Velmi rád se tedy
budu chlubit spíše svými slabostmi, aby na mně spočinula Kristova moc. Proto s
radostí přijímám slabosti, příkoří, nouzi, pronásledování a úzkosti a snáším to
pro Krista. Neboť když jsem slabý, právě tehdy jsem silný.
EVANGELIUM Mk 6, 1-6
Slova svatého
evangelia podle Marka.
Ježíš šel do svého
domova. Učedníci ho doprovázeli. Příští sobotu začal učit v synagóze.
Mnoho lidí ho
poslouchalo a říkali celí užaslí: "Kde se to u něho vzalo? Jaká moudrost
mu byla dána! A takové zázraky se dějí jeho rukama! Copak to není ten tesař,
syn Mariin a příbuzný Jakubův, Josefův, Judův a Šimonův? A nežijí jeho příbuzné
tady mezi námi?" A pohoršovali se nad ním.
Ježíš jim řekl:
"Nikde prorok neznamená tak málo jako ve své vlasti, u svých příbuzných a
ve své rodině." A nemohl tam udělat žádný zázrak;
jenom na několik málo nemocných lidí vložil ruce a uzdravil je. A divil se
jejich nevěře. Obcházel pak okolní vesnice a učil.
_________________________________________________________
Slůvko pro děti:
Milé děti,
Možná někdy považujeme svatého apoštola Pavla za takového
křesťanského superhrdinu, který se nezalekl žádného nebezpečí a pronásledování,
a tak získal pro Krista celou tehdejší Malou Asii a později i Evropu. Jenže on
na sebe ve druhém čtení úplně upřímně říká, že žádný superhrdina nebyl, že i on
měl své chyby a hříchy, stejně jako my všichni. Pavel ale měl velké štěstí, že
pochopil, jak se k nim postavit. Objevil, že ty věci ho vedou k pokoře
a k tomu, aby se ve svém životě nespoléhal na nic jiného než na Ježíšovu
moc a lásku.
Milí bratři a sestry,
Dnešní druhé čtení a evangelium hovoří zdánlivě o dvou zcela
různých situacích, avšak je v nich možné najít společné poselství. Oboje
dohromady je Slovo, které k nám má potenciál mluvit a dodávat nám naději
ve chvílích, kdy náš život z víry upadá do určité rutiny, pohybuje se v zajetých
kolejích a my máme pocit, že už nás nic nového nemůže potkat. Pána Ježíše známe
přece už dlouho a dlouho s ním žijeme; a nic nás tedy již nemůže
překvapit. Zároveň také zakoušíme naše opakující se hříchy a přetrvávající
slabosti, z nichž zdánlivě není úniku. Získáváme dojem, že už dlouho známe
i sebe samé a že lepší už to nebude. Často se to, zejména u křesťanů v pokročilejším
věku, pojí s určitým pocitem rezignace: už to nějak ‚doklepeme‘. Nebo, jak
se lapidárně vyjádřila nedávno jedna paní ve zpovědnici u kapucínů: Pane
faráři, já bych se chtěla polepšit, aby to vyšlo alespoň na ten očistec, ale
nejde mi to.
Nazaretští obyvatelé z dnešního evangelia mají tu
smůlu, že Ježíše znali odmalička. Nazaret nebyl nijak veliký, a tak se v něm
navzájem znali asi skoro všichni. Místní znali Ježíšovu matku, jeho pěstouna
Josefa i všechny jeho příbuzné; viděli Ježíše vyrůstat, hrát si s ostatními
dětmi a učit se tesařskému řemeslu. A tak si mysleli, že ho mají přečteného;
nepočítali s tím, že by se z něj mohl stát prorok. Ježíš je svým
kázáním a svými mocnými skutky sice překvapil; to překvapení však nemělo sílu změnit
jejich zakořeněné přesvědčení o tom, kdo je. Kde se u něho vzala ta moudrost
a zázraky? Vždyť je to ten kluk odvedle! Nechtěli si připustit, že skutečný
Ježíš je někdo úplně jiný, než Ježíš jejich neochvějného přesvědčení. Předsudek
zvítězil; nazaretští Ježíši neuvěřili, a tím mu vlastně svázali ruce; a
nemohl tam udělat žádný zázrak.
Pánu asi tolik nevadí, že jsme slabí a neustále padáme do
svých stejných chyb. Vadí mu zřejmě spíš naše nedověra, pramenící z toho,
že máme o Něm i o nás samých předem danou a hluboce zakořeněnou představu,
které se nemíníme vzdát. Kdybychom nebyli tolik jako nazaretští sousedé,
kdybychom se na Ježíše dokázali podívat novýma a svěžíma očima, kdybychom uzavřeli
do závorky naše naučené katechismové formulky a naše nastřádané negativní
životní zkušenosti, kdybychom víc důvěřovali jeho lásce a moci, byli bychom zřejmě
svědky zázraků. I zde platí ono Ježíšovo nebudete-li jako děti, do nebeského
království nevejdete. Malé děti - na rozdíl od nás dospělých - nemají žádné
zajeté koleje, žádnou rutinu a žádné předsudky.
Pozitivní příklad je v tomhle smyslu i vyznání svatého
Pavla ve druhém čtení. Zná sám sebe, zná své slabosti a svá zranění a bojuje s nimi
už dlouho; jeho postoj k nim je ale plný pokory, víry a naděje. Biblisté
se přou, co mohl být onen Pavlův osten v těle, ale není to až tak
důležité. Pavel Bohu nevyčítá, že ho jeho ostnu nezbavil, ani nad sebou
samým neláme hůl a nerezignuje. Prostě věří v Ježíšovu milost a Ježíšovu
moc a zcela se na ni spoléhá, pro přítomnost a pro budoucnost.
Žádné komentáře:
Okomentovat