11. neděle v mezidobí B 2024
1. ČTENÍ Ez 17, 22-24
Čtení z knihy proroka Ezechiela.
Tak praví Pán, Hospodin:
"Já vezmu z vrcholku vysokého cedru slabou větévku,
ulomím ji z jeho nejvyšších výhonků a zasadím ji sám na vysoko vynikající hoře.
Na vysoké Izraelově hoře ji zasadím, vyžene větve, vyraší
výhonky, ponese plody, stane se nádherným cedrem. Pod ním budou hnízdit ptáci
všeho druhu, budou hnízdit ve stínu jeho ratolestí.
Poznají pak všechny polní stromy, že já jsem Hospodin:
ponižuji strom vysoký, povyšuji strom nízký, dávám uschnout stromu zelenému,
vypučet stromu suchému. Já, Hospodin, jsem to řekl a učinil."
Žl 92 (91), 2-3, 13-14. 15-16 Odp.: 2a
Odp.: Dobré je chválit Hospodina.
Dobré je chválit Hospodina, opěvovat tvé jméno, Svrchovaný! Zrána hlásat tvé
milosrdenství a za noci tvou věrnost.
Odp.
Spravedlivý pokvete jak palma, poroste jak cedr na Libanonu. Kdo jsou zasazeni
v domě Hospodinově, pokvetou v nádvořích našeho Boha.
Odp.
Ještě ve stáří budou přinášet užitek, zůstanou šťavnatí a svěží, aby hlásali,
jak spravedlivý je Hospodin, má skála, v němž není nepravosti.
Odp.
2. ČTENÍ 2 Kor 5, 6-10
Čtení z druhého listu svatého apoštola Pavla Korinťanům.
Bratři a sestry!
Jsme ustavičně plni důvěry. Víme, že dokud jsme doma v tomto
těle, jsme jako vyhnanci v cizině, daleko od Pána. To proto, že v nynějším
stavu (v Boha jen) věříme, ale dosud ho nevidíme. Jsme však plni důvěry a
chtěli bychom raději opustit domov tělesný a odebrat se do domova k Pánu.
A proto stůj co stůj usilujeme o to, abychom se mu líbili,
ať už v domově zůstáváme, nebo se z domova odebíráme. My všichni se přece
musíme objevit před Kristovým soudem, aby každý dostal odplatu za to, co za
života udělal dobrého nebo špatného.
EVANGELIUM Mk 4, 26-34
Slova svatého evangelia podle Marka.
Ježíš řekl zástupu:
"Boží království je podobné člověku, který zaseje do
země semeno; ať spí nebo je vzhůru, ve dne i v noci, semeno klíčí a roste, on
ani neví jak. Země sama od sebe přináší plody: napřed stéblo, potom klas, pak
zralé zrno v klasu. Když pak se ukáže zralý plod, hned člověk vezme srp,
protože nastaly žně."
Řekl také: "K čemu přirovnáme Boží království nebo
jakým podobenstvím ho znázorníme? Je jako hořčičné zrnko: Když se zasévá do
země, je menší než všechna semena na zemi, ale když je zaseto, vzejde a přerůstá
všechny jiné zahradní rostliny; vyžene tak velké větve, že ptáci mohou hnízdit
v jeho stínu."
Mnoha takovými podobenstvími jim hlásal (Boží) slovo, jak to
mohli pochopit. Bez podobenství k nim nemluvil. Když však byl se svými učedníky
sám, všechno vysvětloval.
Slůvko pro děti:
Milé děti, v dnešní scénce z biblických
postaviček vidíme tu mohutnou rostlinu, která vyrostla z nepatrného semínka.
Ale taky jsou důležití ti ptáčci, kteří hnízdí v jejích větvích. A není to
jen z toho důvodu, že - jak víte - mám ptáčky rád a rád je pozoruju a
fotím. Ten strom totiž není mohutný hlavně proto, abychom ho obdivovali; aby
nám z něj spadla čelist, a abychom si řekli, jak je Bůh mocný. Je mohutný spíš
proto, aby si na něm mohli ti ptáčci udělat hnízdo, aby je větve toho stromu
chránily před ostrým sluníčkem, aby byli v bezpečí třeba od nějakých predátorů,
kteří by jim na zemi hnízdo zničili, ale na strom už nemohou. A tak když
bude církev náš domov, když se v ní budeme opravdu jako doma cítit, je to
správné znamení toho, že Boží království lásky opravdu přichází
Milí bratři a sestry,
Nedávno jsem si přečetl článek na blogu Očima křesťana, který píše kněz a teolog Michael Martinek, člen teplické salesiánské komunity. Text má poněkud provokativní název Konec křesťanství? a vybral jsem z něj jeden úryvek z úvodní části:
Myslím, že zrovna tady u nás v Teplicích je ten konec křesťanství už docela blízko: z padesáti tisíc obyvatel se nějak zapojuje do života všech zdejších církví tak maximálně 500, tedy jedno procento. A ten počet stále pomalu klesá. Takže buď během pár generací křesťanství úplně skončí, nebo zůstane náboženstvím nepatrné skupinky lidí, kteří si budou udržovat své tradice, ale ostatním nebudou mít co dát. Pokud mě posloucháte někde na Moravě nebo na Slovensku, tak si možná říkáte: to se u nás nemůže stát! Ale já bych byl opatrný – podívejte se, co se stalo během pár desítek let v Irsku. Nebo co se teď děje v Polsku.
Dnešní
úryvek evangelia, který víceméně bezprostředně následuje, hovoří o růstu této setby,
a o tom, že - podobně jako předtím rozsévání - je to zejména záležitost Boží
milosti a prozřetelnosti, mnohem více než výsledek nějaké lidské snahy. Boží
království je podobné člověku, který zaseje do země semeno; ať spí nebo je
vzhůru, ve dne i v noci, semeno klíčí a roste, on ani neví jak. Země sama od
sebe přináší plody: napřed stéblo, potom klas, pak zralé zrno v klasu. Když pak
se ukáže zralý plod, hned člověk vezme srp, protože nastaly žně. Boží
království tedy roste, ať spíme či bdíme, ani nevíme jak. Roste, ačkoli se nám
to nemusí v rámci našich lidských kategorií zdát pravděpodobné. A jedním
dechem můžeme také dodat, že přicházející Boží království není tedy totožné s viditelnými
hranicemi církve či počtem věřících křesťanů. Trpíváme někdy nostalgií po starých
dobrých časech; ale přitom si nevšimneme, že některé evangelní hodnoty - jako respekt
k důstojnosti každého člověka - jsou dnes ve společnosti mnohem
samozřejmější a zakořeněnější než v minulosti, kdy bylo pro většinově křesťanskou
společnost přípustné například otrokářství.
A nakonec - je dobré si v podobenství o hořčičném zrnku všimnout jednoho zdánlivého
detailu: Když se zasévá do země, je menší než všechna semena na zemi, ale
když je zaseto, vzejde a přerůstá všechny jiné zahradní rostliny; vyžene tak
velké větve, že ptáci mohou hnízdit v jeho stínu." Rostlina, vyrostlá
z hořčičného semínka, je mohutná, ale ne proto, aby ohromila, aby ukázala
svou sílu a převahu. K tomu by byl jistě lepší onen cedr z prvního čtení.
Ale když vyžene větve, ptáci mohou hnízdit v jejich stínu. Je to obraz
domova, obraz ochrany toho, co je nám lidsky nejdražší. Je to to, co rakouský
teolog Paul Michael Zulehner představil ve své známe knize jako svou vizi církve: přístřeší
duše. Nemusíme se v mysli vracet do doby, kdy byla církev majestátní,
triumfální a v podstatě všemocná; v tomhle přicházení Božího království
není. Pokud v ní však bude sílit rozměr vzájemné lásky a respektu k životu
druhých; a budeme ji vnímat jako rodinu, pak Boží království opravdu poroste.
Žádné komentáře:
Okomentovat